Țara Zarandului și-a închis minele cu lacăt de aur
Povești fără timbru 8 noiembrie 2009 Niciun comentariu la Țara Zarandului și-a închis minele cu lacăt de aur 187![](http://www.opiniastudenteasca.ro/wp-content/uploads/2009/11/Țara-Zarandului-și-a-închis-minele-cu-lacăt-de-aur-690x377.jpg)
De soarta moților nu a mai vrut nimeni să știe după ce s-a închis mina Gura-Barza. Au preschimbat-o într-o grămadă de praf de piatră și au lăsat-o în voia cui o vrea să mai aibă de-a face cu ea. Numai un ardelean mai știe să scoată un boț de aur mic, frumos, din roca dură, în care, pînă mai ieri, se lovea cu tîrnăcopul. Dar nu-i de mers la tîrg cu el. Îl face numai așa, de mîndrie, că numai la ei în Brad se poate. Doar că în zilele astea mulți nu mai vor să știe că metalul prețios care le aducea odată pîinea pe masă le dărîmă acoperișurile. S-au trezit într-o dimineață că nu mai au în ce gură de mină să intre. N-au crezut că are să dureze. Și-au zis că poate o fi vreo pedeapsă că uneori au mai vîrît aur pe la subțioară și au plecat cu el cît colo. Că doar i se zice „ochiul dracului”. Dar în zadar au așteptat să le mai zică cineva cîte un „Noroc bun!”. Le-a rămas numai să-și numere anii grei de minerit și să ceară, în stînga și-n dreapta, ceva de muncă. Pentru ei, însă, numai în măruntaiele pămîntului se mai găsește cîte un loc.
„Aicișa la noi, doamnă, totu-i numa’ aur. Nu se vede, că-i ascuns de pămînt și piatră, da’ acolo dedesubt, îți ia ochii și mințile”, îmi spune taximetristul care conduce prea încet spre Crișcior. Vorbește tărăgănat, aproape în șoaptă, de parcă n-ar vrea să-l aud. Numai deodată se face roșu la față și apucă volanul mai sănătos. „Ei, da’ ești de la Moldova, nu de p-aci. Ce cauți la Crișcior, cin’ te-o trimis?”. Nu mă lasă să-i răspund. Știe deja că am venit „după aur. Așa, ca toți moldovenii”, și apropie capul de parbriz, să vadă mai bine prin ceața groasă. Vorbele nu-i sună a mustrare, mai degrabă a batjocură. Mă privește numai din coada ochiului și îmi zice abia cînd dau să cobor că „ai să pleci cum ai venit”.
Călăuzele deschid drumul minerului
Drumurile de prin Țara Zarandului sînt toate fără capăt. Nu e cale lungă de la Deva la Brad și mai apoi sus în munte, la Stănija, dar căile nu le poți dibui nici după hartă, nici după sfat. Îți trebuie pe lîngă tine un om de-al locului, ba chiar doi, să-ți fie călăuze.
Degeaba îi spun lui Adrian că eu vreau să ajung la mina de aur cu piciorul. „Îți trebuie mai bine de trei zile ca să o vezi pe toată și să-ți povestesc despre ea”. Rîde și mă urcă în mașină fără să-mi spună prea multe. Îți dai seama numai după vorbă că e din părțile Bradului, din Hunedoara. După chip și statură mai degrabă ai crede că-i vreun neamț venit aici cu afaceri. E mai tot timpul serios și îngîndurat. Nu gesticulează decît atît cît să înțeleg cum se înșiră mina printre pădurile de mesteacăn. Abia pe la jumătate de drum aflu că mergem înspre locul unde ajungea aurul, ca să fie cărat cu tot felul de vagoneți pe deasupra șoselelor.
„E mina Gura-Barza, singura din România unde se găsește aur nativ, în stare naturală”, îmi spune bărbatul fără să-și ia ochii de la mormanul de cărămizi din fața mașinii. Înțeleg ce vrea să-mi spună numai după ce coborîm cu picioarele pe pămîntul ud și noroios. În fața noastră se înalță un zid înalt, roșu, pe alocuri cu tencuială mucegăită și roasă. Prin poarta mare se văd două turnuri cilindrice, de un gri mohorît. „S-a închis în 2006. De atunci, au furat țiganii tot. Nu mai e nici o bucată de fier. În mai puțin de două luni au ros din ea ca termitele”, și Adrian începe să-mi semene mai mult a ardelean. Vorbește cu patos, mai apăsat, cu un soi de regret în glas, pe care n-am cum să-l dibuiesc. „Asta numai minerii știu”. Din ce-a fost odată cea mai renumită societate auriferă a rămas numai un morman de cauciuc ars și un pămînt roșu. „Minerit se face în zona asta de 2000 de ani. Uite ce-a ajuns după ce l-am luat noi pe mîini. Nimic. Se duce de tot țara asta. Ține minte: mineritul e baza economiei noastre”, îmi spune Adrian. Îi place să ia istoria de la începuturi, de pe vremea dacilor. „Încă de atunci se auzea că zona asta, a Apusenilor stă pe un munte de aur”, dar face repede un gest a lehamite și ridurile fine din jurul ochilor se adîncesc. „Eu am lucrat aici și nu pot să văd locul așa. Acum ceva vreme am mai făcut o linie pe care să vină vagoneții din munte, dar la nici un an s-a închis tot și a ajuns așa”.
Cu umerii aplecați, în spatele călăuzei mele „germane”, stă Florin. „Dacă vrei să înțelegi bine ce și cum trebuie să ai și un geolog cu tine”, îmi spune bărbatul cu ten măsliniu. Nu contenește să întrerupă istoria strînsă în cîteva vorbe grăbite cu un fel de reproș mieros: „s-a închis că n-ați ascultat de noi și ați început să căutați voi aur în mină cum vă trecea prin cap” și trage din țigară. Le fumează una după alta, iar cînd vorbește cu mine apucă mai tare de filtru și îl rotește pe degete.
Florin nu-i tocmai neaoș. S-a născut în Bacău, dar n-a apucat să-i știe nici un bulevard. S-a mutat degrabă cu familia la București, iar acum stă mai mult la Brad decît oriunde. „E un conflict vechi între noi, minerii și ei, specialiștii geologi”, rîde Adrian uitîndu-se la colegul său. Aflu mai apoi că, de fapt, dreptate au și unii și alții. „Nu ne ascultau niciodată. Noi le spuneam să caute acolo, ei dădeau în alte părți. Le spuneam să se oprească, ei mergeau mai departe”, și Florin trîntește portiera cu putere. Adrian îi dă dreptate, doar că „noi trebuia să săpăm după aur ca să avem cu ce ne plăti oamenii. Mai ales după disponibilizări, cînd din vreo 6000 de oameni am rămas numa’ 200”. Geologul îi dă dreptate numai din tăcere.
Legendele ultimului căutător
Cum iei calea Buceșului, să ajungi la Stănija pe cărările înguste și neasfaltate de printre munți oamenii îți par mai veseli. Nu are nici unul căutătura urîtă. Se opresc pe lîngă mașină, dau din cap și duc mîna la căciulă. Parcă s-ar cunoaște toți între ei. Aici, nu mai vezi pe unul să meargă încet. Aruncă picioarele drept înainte și vorbesc tare unul cu altul. Așa e și moș Cătălina. Un bărbat trecut de 70, care abia-mi ajunge pînă la umeri și care rîde mult. Acum, la bătrînețe își strînge toate bucuriile cu șaitrocul*, pe malul celor două râuri de care spune mîndru că sînt ale lui. „Numai eu am mai rămas să caut aur. Din ’50 m-a învățat bunicu’, cînd mergeam cu vitele la cîmp. Îmi tot spunea că mă învață, «da’ să nu spui la careva, mă, să nu spui» că dacă te prindeau comuniștii te băteau de te omorau. Făcea așa o nucuță de aur și mergea la bancă cu ea și îi dădea bani. Lua grîu, porumb, gaz, sare și «opinici la feștecare», așa zicea el”.
Moș Cătălina nu se uită la mine cînd vorbește. Numai cîteodată, pieziș, cînd crede el că nu ni se întîlnesc ochii. Îl fixează cu privirea pe Adrian. Se cunosc de multă vreme și povestesc așa, ca de la miner la miner. E de ajuns să-i zică „mai ții minte cum se scotea aurul de la noi de aici, ascuns, să nu dea comuniștii de el?”, că bătrînul începe iar a spune vrute și nevrute. „Da, îl ascundeau prin carele cu mere. Dădea o gaură în proțap și îi puneau un dop de lemn și așa îi duceau, pe ascuns, că ne dădeau bani mai mulți ca statul pe el. Intrau în curte la om și strigau «Hai la mere, hai la mere!», da’ de fapt intrau în casă și vărsau aurul adus”. Își aduce și acum aminte, de cînd îl învățase bunicul să caute aur că fugea repede și ascundea șaitrocul, nu cumva să-l zărească vreunul. Aurul, la fel.
„Mă așteptau pe mine să vin de la mină și ziceau «să vină Cătălina să dea la șaitroc că el știe mai bine». Adrian își aduce și el aminte o poveste cu „aurită”: „cîrciumaru se ducea după vin la Aiud. Argatu’ lui se ducea prin pădure, cu auru’ ascuns bine la el și cîrciuma-ru‘ ieșea la drumu’ mare cu damigenele. Să-l oprească pe el și să uite de ce e-n pădure. Se întîlneau după cîțiva kilometri și se duceau cu toții mai departe”. Moș Cătălina scoate degrabă să-i arate lui Adrian o sticluță cu cîteva grăunțe de aur. Le-a găsit la rîu, zilele trecute.
Degeaba tot caut cu ochii vreun lanț sau vreun inel pe mîna bătrînului. „Tot i-l dau fetei. Are o brățară așa frumoasă, împletită cu aur alb. Eu o tot întreb cînd își face una așa serioasă, de vreo-sută de grame?”, și moș Cătălina rîde mai cu poftă. Pe fața albă mai că nu vezi un rid. Apare cîte unul răzleț pe obraz cînd lasă colțurile gurii în jos. Dar nu apuc să-l văd bine. N-ar sta locului nici o clipă. Se tot ridică, ne întreabă dacă a făcut prea cald sau dacă vrem să mergem „în spate”, acolo unde preschimbă mîna de piatră în pulbere de aur. Nu găsește mult, dar nici nu-i trebuie. Nu vrea decît să se ducă tradiția mai departe. „Mi-au promis acuma că fac șaitroace de plastic și că trimit copiii la mine, să-i învăț cum se face. Poți să scoți un gram pe zi și nu-ți trebe mare uzină”.
Cînd îl întreb de ucenici își dă jos basca din cap și o pune pe genunchi. „Apăi, rar stă cîte unu’, că îi mult de muncă și dacă nu-ți place să lucri… Am avut pe cineva. A scos într-o lună cît scot eu într-o zi. Da’ mai mult fuma, vorbea la telefon și bea cafea cu litru. Or fi băieți buni ei, da dacă numa’ fumează, eu ce să le fac?”. Nici ginerele nu vrea să-i urmeze meșteșugul. Despre el îmi spune că e mai bun la negoț, „ia cu un leu și vinde cu doi”. A rămas singurul căutător cu acte. Acum, nu se mai găsește nici unul prin Țara Zarandului care să dosească metale prin buzunare de frică. Înainte, însă, „avea toată lumea cîte o mină acasă. Îmi aduc aminte că moșu’ meu, cînd lucra la niște șteampuri*, să le pună acolo să scoată aur din munte, o dat peste un filon* bunicel, adînc. Și-o pus acolo o piuă* și tocma’ atuncea o venit un om, cu un cal așa mare, cu spume și cu manta neagră pînă-n pămînt și i-o întrebat «Ce faceți voi acolo?». «Păi avem și noi o sărăcie de mină și vrem să scoatem ceva aur din ea». Și le-o zis așa: «Mă să nu mai văd nimica mîne aicea. Să fie ras pămîntu’» și tot învîrtea pistol pe deget. Și bunicu’ dădea din cap și tot zicea «da, da așa facem, da’ să nu ne ’puști». Da’ o făcut el cumva că piua ceea tot acolo o rămas și azi. Ba chiar, să mă duc și eu să văd ce-o mai fi acolo, că-mi aduc aminte că filonu’ era măricel”. Moș Cătălina își ia ochii de la călăuza mea și mă întreabă deodată dacă știu cu cît se mai vinde aurul. Îmi spune el îndată că e 104 lei, „și noi nu mai avem nici o mină. Cu tot auru’ ăsta, poate nu mai era criză”. Asta-i e singura supărare și zvonurile pe care le-a auzit de pe la Roșia Montană. A fost acolo anul trecut, de ziua minerului. „Acolo e politica. Ar trebui să ne lase pe noi, moții să ne facem treaba. Că eu dacă mă duc acuma în muntele ăla de steril scot aur și încă mult”. Adrian are și el același of ca moș Cătălina. „Ce e acolo la Roșia și la Roșia Poieni e o mare prostie. Eu nu le spun celor de la Galați cum să-și facă porturi, că despre asta nu știu. Dar tradiția asta de mii de ani ar trebui să rămînă a noastră, a moților”.
![aur2](http://www.opiniastudenteasca.ro/wp-content/uploads/2009/11/i1008.photobucket.com_albums_af201_OpiniaVeche_IMG_8825.jpg)
Cămăruța unde se naște aurul lui moș Cătălina
Ioan Cătălina se ridică vioi, își pune basca pe cap și haina pe umeri și ne duce „în spate”. Într-o cămăruță mică are îngrămădită o moară din genți de cauciuc, „că pe cealaltă cu tambur am lăsat-o. Nu scotea decît 50% din aur”. Moș Cătălina știe că ar scoate aur frumos din „muntele” de steril* adunat lîngă mină, dar nu-l lasă în pace legile. „Dacă ar fi mai puține hărtii de făcut și statul mai permisiv, poate că am încerca noi să mai salvăm ce se mai poate. Așa a fost și cu mina. Degeaba le-am spus că se mai pot duce încă cinci ani cu profit. N-au vrut să asculte. Au închis tot și au lăsat oamenii fără muncă”, ne zorește Adrian. La vorbă mai stăm și în poarta ultimului căutător de aur. A uitat să-mi spună că el nu lucrează cu cianuri, ci numai cu mercur. „Tot spune lumea că face rău cu ce lucrează minerii. Eu țin minte și acuma că mergeam la pește pe la bălțile astea de aicișa și mîncam și n-aveam nimica”. Asta încearcă și Adrian și Florin să le explice investitorilor străini, „că e o minciună asta cu cianura, că poluăm mediul. Să-ți arăt la cariera de sus să vezi că natura merge bine și nu-i nici o problemă”.
Galerii sub „muntele Golgota”
Potecile te urcă tot mai sus, în inima zăcămîntului de aur, la galeria fostei mine. De la depărtare ai zice că e un deal cu versanți fără copaci. „Dacă te uiți atent se văd filoanele unde lucram. Piatra asta pe care o vezi așa crem la început e gri, ca asta pe care călcăm acuma”, îmi spune Florin. Cariera minei de aur e sculptată în deal, ca o fustă cu falduri. „Am început de acolo de sus, de unde se vede primul rînd. Acolo unde-s copacii ăia tineri”, și Adrian se trage mai departe de buza prăpastiei. E semn că nici mercurul și nici cianura folosite la exploatare nu distrug frumusețea locului. “Nu spun că nu este poluare, dar nu așa cum se spune, că se îmbolnăvesc oamenii”. De unde stăm, un excavator roșu pierdut pe fundul gropii pare doar un punct pe care ochiul nu-l vede cu ușurință. „Avantajul la mina asta era că odată cu aur, argint, exploatam și cupru. Sterilul îl transportam acolo unde ai văzut, în spatele ruinelor muntele ala gri. Nu-mi vine să cred cîtă lume era aici acuma ceva ani”, și glasul „neamțului” scade treptat.
Ne spune c-ar fi bine să mai urcăm un pic, pe jos, să văd cum arătau cîteva guri de mină. Le distingi ușor printre copaci. Au arcade pietruite, care deschid găuri negre din care bezna nu te lasă să vezi prea multe. Doar un „noroc bun” și două ciocane teșite din stîncă. Unele vopsite în roșu și alb, altele lăsate așa, în gri.
![aur’3](http://www.opiniastudenteasca.ro/wp-content/uploads/2009/11/i1008.photobucket.com_albums_af201_OpiniaVeche_IMG_8773.jpg)
“un excavator roșu pierdut pe fundul gropii pare doar un punct pe care ochiul nu-l vede cu ușurință”
La intrarea principală în mină a rămas numai un paznic dintre toți moții. Stă închis într-un cub de sticlă și ne întîmpină cu „ziua bună”. Are ordin să nu ne lase să ne uităm decît de departe, de la capătul șinelor pentru vagoneți. La prima vedere, e un loc strîmt, prin care nu ar încăpea mai mult de trei oameni. De la nivelul pămîntului ud, însă, gura de mină se deschide impunătoare. „Gîndește-te că sub noi sînt zeci de galerii”, îmi amintește geologul Florin. Îi mai spune încă odată și lui Adrian că „tot minerii și-au tăiat craca de sub picioare, că n-au ascultat de cine trebuie”. Nu primește decît un răspuns simplu: “nu mai contează a cui e vina”.
Munca, pîinea ortacului
La intrarea în Brad te veghează un stîlp mare, vopsit în galben și negru. E semnul aurului care se ascunde sub pămînt. „Da’ la ce bun că «munții noștri aur poartă» dacă nu putem face nimic să-l scoatem”, îmi răspunde Florin răstit atunci cînd îl întreb de ce nu se face ceva pentru oamenii de aici. Împreună cu alți mineri și geologi s-au înfrățit cu o firmă străină și au descoperit încă patru locuri cu zăcămînt de aur. Așteaptă să treacă de munții de hîrțoage ca să înceapă a exploata. „Nu poate rămîne așa. Noi din asta trăim. Acuma, că ne-o luat asta nu mai avem ce face. Stau oamenii numai pe-acasă că nu mai de muncă”, îmi spune Adrian. Nu știe ce are să se aleagă de soarta Țării Zarandului, „dar oricum nu o fi una bună”. În fiecare zi se întîlnește cu foști mineri care îl întreabă numai dacă nu are vreun loc de muncă pentru ei. Dar deocamdată trebuie să le spună să aștepte
Kilogramele care anunță moartea
Minerilor care au săpat cu tîrnăcopul toată viața după aur le-a ajuns politica la oase. Pentru ei, singurul vinovat de e statul. „Cum o putut ei să facă așa ceva nu-mi închipui”, îmi spune soferul microbuzului care mă duce la Deva la Brad. „Să vă uitați bine prin oraș, să vedeți că toți îs numa’ pensionari. Trăiesc oamenii ăștia mai rău decît s-o gîndit vreodată”. E un bărbat masiv, îmbrăcat în negru din cap pînă-n picioare. A purtat și el salopetă de miner, dar nu vrea să-și amintească de atunci. „Ce să vă zic, că ne era greu? Da’ vai ce greu ne-o mai fost. Numa’ pușcam toată ziua și cînd ieșeam nu mai știam ce să facem, așa de năuciți eram. Da’ mai rău e acuma, că stăm pe scaune și conducem lumea dintr-o parte-n alta. Mulți n-au bani nici de biletele astea. Pleacă pe la Deva cu trenurile, pe la copii, pe la rude că mor aici, doamnă”. În ultimul an a ajuns și el la București. Nu mai fusese niciodată în capitală. Nu-i plac oamenii de acolo. Adrian îmi spune și el că n-ar da Bradul pe nimic. Degeaba îi tot spune Florin să mai meargă prin alte părți. Nimeni nu știe istoria locului mai bine ca el. De la Cloșca și Crișan, pînă la Iancu și comuniști. Nici prin gînd nu-i trecea, atunci cînd în vremurile bune ale minei se scoteau și cîte patru tone de aur că avea să ajungă să plîngă de mila celor cu care se făcea frate la munca aurului. „Ajunsesem în ultimii ani să scoate cîteva zeci de kilograme, iar ca să ne plătim muncitorii ne-am apucat noi să dezafectăm din galerii. Țin minte că scoteam cablurile de cupru și ce fier mai era și-l vindeam la țigani”. Își trage fermoarul hainei pînă în gît și înghite în sec. Îmi povestește cum a venit odată „un țigan cu pirandă cu tot, cu copil după el și mi-a zis să-i dau lingouri că-mi dă bani pe ele”. De nevoie, a renunțat și la ultimele grăunțe de metal prețios.
***
Șoferul microbuzului mă cheamă în față, să mai vorbim cîte una alta. Îmi spune cîte guri are de hrănit, trei la număr și „pentru noi a ajuns să facă mai multe o mînă de oameni, moți de-ai noștri, decît face nenorocirea asta de Guvern. Nu îi interesează de noi. Ei au scaunele lor, își văd de muncă. Nu se mai știu ei că prin partea asta doarme auru’ și n-are cine-l trezi”. Oprește mașina la autogara din Brad și-mi zice să am grijă că „pe la noi e mai aspru’ frigul, dar oamenii mai blînzi”.
Se dă jos din mașină și se sprijină cu mîna de un stîlp. „Minerii au adus și curent aici și apă și de toate. Oare nu rămînem fără ele, stau și mă întreb eu așa?”. Mă invită „să pipălim” și îmi întinde un pachet de țigări mototolit. Apoi îmi urează „noroc bun în viață” și mă roagă să nu uit să spun ceva „urgent” cînd ajung acasă: „Pe noi, pe aurari, ne omoară statul. Nu cianura sau mercurul și nici mina”.
*șaitroc – vas de lemn folosit la separarea aurului din minereul sfărmat
*șteamp – mașină de lucru folosită în trecut pentru sfărîmarea minereurilor
*filon – depunere a unui minereu în crăpăturile rocilor
*steril – partea nefolositoare dintr-un produs minier
*piuă – parte a șteampului folosită pentru împâslirea țesăturilor de lînă
***
Istoria „cetății” moților crișeni
Se aude prin popor că mineritul a fost lăsat pe pămîntul moților încă din vremea dacilor. De atunci, s-au apucat oamenii de răscolit pămîntul, să vadă ce comoară ascunde. Și au dat peste aur pur, valoros și au început să-l vîndă pentru soldați și arme. Se mai spune și că Traian a adus din Dacia peste 160 de tone de aur și alte 300 de argint și că a îmbogățit țara atît de mult că romanii n-au mai plătit impozite o bună bucată de vreme și s-au veselit vreo trei luni în șir. Dar istoria adevărată a început să se scrie la sfîrșitul Primului Război Mondial, atunci cînd firma germană Gotha, care exploata resursele de aur din zona Bradului, Hunedoara, și-a închis porțile. Au vîndut „comoara” în 1920 unei societăți numită MICA, pe 15 milioane de mărci. Atunci, la cîrma companiei stătea inginerul Ion Gigurtu, care avea să devină prim-ministru al României. De administrație s-a ocupat, la un moment dat, și poetul Octavian Goga.
Anii ’40 au fost cei mai buni din istoria mineritului aurifer din zonă. Societatea MICA a început să dezvolte pe lîngă tehnologii modern și o exploatare de cărbune, la Țebea, ca ortacii să nu ducă lipsă se curent electric. În perioada aceea, arată statisicile, la Brad se producea 1% din aurul lumii.
Declinul a venit odată cu periodă comunistă, cînd ortacii „de meserie” au fost înlocuiți cu deținuți, iar explotarea se făcea fără nici o regulă. Atunci, spun moții, „mai mult se jefuia decît de exploata”. Începînd cu 1990 din cei aproape 6000 de mineri au rămas treptat, pînă la închidere, mai puțin de 200, iar în mai 2006 din mina Gura-Barza s-a scos ultimul gram de aur.
Averea din vitrină
„Degeaba veniți la Brad dacă nu intrați în Muzeul Aurului”, îmi spune un camarad de drum. În 13 ore, de la Iași la Deva, a avut timp să-mi înșire toată averea muzeului. Știe ce se află în fiecare vitrină, de la rocă „sclipicioasă” pînă la „aur în formă de reptile”. A vizitat muzeul de vreo cinci ori, „și de fiecare dată m-am minunat cum muncesc oamenii aștia”. Totuși, n-ai spune că o duc greu moții de prin părțile astea. Mereu veseli și zbir, zîmbesc cînd văd că nu ești de-al lor și te întreabă unde vrei să ajungi. Se întristează cînd aud că aș vrea să ajung la vestitul muzeu. „Nu mai e nimic acolo. Mergeți degeaba”.
În fața clădirii proaspăt renovate, tencuită în crem și vișiniu stă întinsă o bucată de plastic pe care scrie „Salvați Muzeulu Aurului Brad”. Acum cîteva zile în urmă s-au strîns și semnături de la localnici pentru un fel de „petiție”. Povestea o aud tocmai de la cei care au stat în frig, pe scaune de plastic, ademenind. „Clădirea a cumpărat-o o firmă de aici, care se o cupă de aur, dar se pare că cineva a făcut o treabă judecătorească și au luat-o înapoi”, iar bogățiile au ajuns să fie plimbate de colo-colo. Și nici că se aude vreun soi de izbîndă pentru bucățile de aur îngrămădite după sticlă. Tot oamenii de aici îmi spun că degeaba se tot trag autoritățile de buget, că acum nu mai au ce-i face. “Clădirea e a unui bucureștean, un popă, și nu vrea s-o dea. A zis el că face tot muzeu acolo, da nu-mi vine a crede. Eu cred că o să mai facă vreo bisericuță ceva. Sau cine știe, poate o vinde și el mai departe. Așa e prin părțile astea. Totul se vinde, nimic nu se mai cumpără. Rămînem să ne vindem și pe noi și gata”.
Adriana ZĂVOI
Adaugă un comentariu